Tas pats žmogus, tame pačiame laike
Po išankstinės filmo peržiūros vykusioje spaudos konferencijoje dalyvavęs režisierius V. V. Landsbergis stebėjosi, kad šiame dokumentiniame filme galima išvysti du Vilučius – vieną prispaustą metų naštos, ir kitą – jaunuolį, kuris drąsiai nardo po vandeniu (M. P. Vilutis užsiima povandenine žūkle, – aut. past.).
„Tas pats žmogus, tame pačiame laike. Šis paradoksas – stiprus raktas į M. P. Vilučio esmę“, – sakė jis.
Režisierius V. V. Landsbergis yra sukūręs daugybę menininkų portretų – Stasio Eidrigevičiaus, Šarūno Saukos, Jono Meko, Viliaus Orvido ir kitų. Kaip į režisieriaus akiratį pateko grafiko, mąstytojo ir rašytojo asmenybė?
![Vytautas V. Landsbergis](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/37327320-e416-11ed-82c7-a535f4b95efe.jpg?noup&w=400)
Juo labiau, režisierius anksčiau su M. P. Vilučiu yra bendravę ir kituose meniniuose pasibandymuose.
„Buvo spektaklis „Sriuba“, bandžiau dramaturgiją sudėlioti pagal Vilučio tekstus, jau buvau „pamėsinėjęs“, patyrinėjęs. Bet kinas – visai kita kalba, reikėjo ieškoti kitos stilistikos ir kampo, pasitikėti pačiu Mikalojumi, kur link jis vedė, kiek jis atsiskleidė, kiek leido save tyrinėti. O jisai gana atviras ir pasitikintis, atsirado raktas šito filmo ne tiek į meno, menininko pasaulį, kiek apskritai – į žmogiškąją problemą, žmogaus, sulaukusio tam tikro amžiaus, galvojančio apie amžinybę, bendraujančio su savo artimiausiu ratu, vis gvildenančio – kas aš, ką aš čia darau, ar teisingai, ką dar galiu spėti padaryti, kokie dalykai svarbiausi“, – esmę nupasakojo V. V. Landsbergis.
Ne toks, kokį įsivaizdavo
Dokumentinio filmo pagrindiniu herojumi tapusio ir pirmą kartą juostą išvydusio M. P. Vilučio paklausus, kaip jis jaučiasi, šis atsakydamas juokavo, – pakenčiamai.
![](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/401bf1a0-e416-11ed-82c7-a535f4b95efe.jpg?noup&w=400)
Menininkas stebėjosi, kad operatoriaus Povilo Baltino išvis nesimatė, jis filmuodamas nė kiek netrikdė.
„Susėdome su broliu, mums atrodė, kad kalbamės lygiai taip pat lyg būtume vieni. Filmas išėjo tikras, man nereikėjo būti kažkuo kitu negu esu, nereikėjo įtikti. Patiko akcentavimas ne į tai, kas aš esu, bet kaip aš gyvenu. Koks mano gyvenimas, kaip jisai vyksta, kas man svarbu. Nebuvo taip, kad aš, didis menininkas, sėdžiu nuo ryto iki vakaro ir kuriu amžinas vertybes. Gyvenu taip, kaip man gera gyventi, kūryba vyksta mano viduje. Net nenoriu, kad ten kas nors kištųsi: tai – mano sritis“, – kalbėjo M. P. Vilutis.
Filmas turi savo gyvastį
Pokalbį moderavusi Jolanta Kryževičienė stebėjosi režisieriaus sprendimu, kodėl filmuojant filmą apie dailininką jo paveikslai yra parodomi pačiame juostos gale, o visas filmas – daugiausia M. P. Vilučio filosofavimai.
![](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/39bacbb0-e416-11ed-98bb-33c6a621d6f6.jpg?noup&w=400)
Filmo eiga, anot V. V. Landsbergio, natūraliai sekė dabartinę M. P. Vilučio būseną. „Jo dominantės – karjeros, susvarbinimas meniškų dalykų – antrame, trečiam plane, gyvenimas nukonkuravo. Straipsnių yra daug apie M. P. Vilutį, gali nueiti į parodas, susirasti internete jo paveikslus, pasimėgauti tuo. Aišku, Mikalojus yra vertas ir filmo apie jo dailę, bet šitas kampas, bent man, pasirodė aktualesnis, artimesnis ir, manau, kažkuria prasme, žiūroviškesnis“, – sakė V. V. Landsbergis.
Jis svarstė, kad galbūt jame konkuruoja dvi profesijos – kino režisierius su filologu. „Šitos dvi specialybės – ir padeda, ir trukdo. Mėgaujuosi, kai žmogus mąsto, rišliai, skaniai vartalioja žodžius, mintis. Pasimaudyti tame, šitame sms'ų laikotarpyje, kai nustojame kalbėti, kai ilgais sakiniais nebemokame išdėlioti minties... išgirsti kitą... Gražiausios scenos – ir kai jie patyli su P. Repšiu. Tie žvilgsniai, tie tylūs murkimai... koks yra gražus žmonių santykis! Menotyra kine galimas dalykas, bet man, šiuo atveju, nepasirodė, kad filmas to norėtų. Filmas kaip kūdikis, jis pasakė, kad ne, šito man dabar nereikia“, – vaizdžiai palygino režisierius.
Patylėjimų mažėja
![Aldona Vilutytė](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/40c3ca60-e416-11ed-bdb4-bf445eaad462.jpg?noup&w=400)
A. Vilutytė prisipažino bandžiusi filmą žiūrėti kaip eilinis žiūrovas. „Galvoju, gali atrodyti nemažai vietų surežisuota, kad tėvas specialiai kalba, bet iš tikrųjų – taip yra, – mano mama ir tėtis su metais vis kalbesni. Tokių „pamurkimų“, patylėjimų – jų mažėja. Anksčiau būdavo gera su tėvu patylėti, dabar atėjo kitas laikas – kalbėti. <...> Pabuvau su tėvais, su šeima, su P. Repšiu, kuris mane nuo kūdikystės pažįsta, su Julium Sasnausku. Viskas labai subjektyvu“, – dalijosi pastebėjimais A. Vilutytė.
Apstu to, kas tiksliai nusako dailininką
Teatrologė Daiva Šabasevičienė pažymėjo, kad režisieriui pavyko sukurti filmą, kuris atitinka meninius kriterijus.
![Daiva Šabasevičienė](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/5de055f0-e416-11ed-82c7-a535f4b95efe.jpg?noup&w=400)
Teatrologė menininko M. P. Vilučio paveikslus pavadino „skrodžiančiais“, ji citavo režisierių V. V. Landsbergį, kuris kažkada, anot jos, yra tiksliai pasakęs, kad „tik kūrėjas gali judinti visuomenės evoliuciją“.
„Būtent kuriančios asmenybės gali daryti kažkokias jungtis mūsų visuomenėje. Lietuvių profesionalus menas egzistuoja ne nuo mūsų kartos, ne nuo amžininkų. Ką ir kaip M. P. Vilutis sako, – aprėpia protėvių mintis. Jis tampa meno filosofu, kuris be galo įdomus. Niekada netikėjau, kad per tokį trumpą laiką, per valandą galima tokių dalykų išskleisti“, – sakė ji.