Tebesitęsianti epocha
Sostinės „Prospekto“ galerijoje vasario 1-ąją atidaryta šviesaus atminimo V. Strauko, kuriam šiemet būtų sukakę šimtas metų, personalinė paroda „Norėjau pasiekti saulę“.
![Gytis Skudžinskas](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/cff5b200-a237-11ed-a9f4-4752d4f9d4ef.jpg?noup&w=400)
Požerės kaime (Šilalės r.) gimęs V. Straukas mirė 2017-aisiais, eidamas 94-uosius metus. Su pasvarstymu, kad fotografijos legendos gyvenimo tarpsnis, ko gero, apėmė itin įvairialypį laiką, G. Skudžinskas sutiko.
„V. Strauko albume švedų kritikas Andersas Kreugeris rašė, kad fotomenininkas gyveno sovietiniame laike, kuriame viskas buvo sankcionuota, net ir fotografiniai atlaidai. Negalėjo fotografuoti to, ką nori, bet dėl savo betarpiškumo atrado tai, kas buvo tinkama santvarkai, bet kartu nereikėjo slapstytis ir prisitaikyti prie jos. Tarsi ir tiko santvarkai, bet ir nemelavo sau. Tuo jis, anot A. Kreugerio, buvo unikalus“, – pasakojo G. Skudžinskas.
![Vaclovas Straukas. "Paskutinis skambutis", 1978 (Lietuvos fotomenininkų sąjungos arcyvas)](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/b6e42a70-a152-11ed-a9f4-4752d4f9d4ef.jpg?noup&w=400)
Liko ištikimas savoms temoms
Klaipėdiečio fotomenininko V. Strauko biografijoje akcentuojamas faktas, kad jis į meninės fotografijos pasaulį atėjo jau brandžiame amžiuje – būdamas penkiasdešimties.
„Toks faktas yra žinomas, bet tikriausiai jis fotografavo ir jaunystėje, o būdamas penkiasdešimties žengė į parodinį ir meninį gyvenimą. Labai aistringai įsitraukė, nuo penkiasdešimties suspėjo daug padaryti, jo palikimas didelis, fondai palikti... Daug laiko ir energijos tam skyrė. Nebuvo įsitraukęs tik formaliai“, – apie aktyvų fotomenininko dalyvavimą meno lauke kalbėjo G. Skudžinskas ir pridūrė, kad legendinio fotomenininko darbai saugomi MO muziejuje, Nacionalinėje dailės galerijoje, Lietuvos fotomenininkų sąjungoje, privačiose kolekcijose Lietuvoje ir užsienyje.
Kolegai pritarė ir menotyrininkė Danguolė Ruškienė. Kadangi fotografija į V. Strauko gyvenimą atėjo gan vėlai, ko gero, dėl to jam pavyko išvengti ilgų ieškojimų ir blaškymosi – jau buvo susiformavusi asmenybė, žinojo, ką nori fiksuoti.
![Vaclovas Straukas. "Paskutinis skambutis, 15", 1973 (Lietuvos fotomenininkų sąjungos arcyvas)](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/b6b63ca0-a152-11ed-a9f4-4752d4f9d4ef.jpg?noup&w=400)
Vienas Lietuvos fotografijos klasikų
Šiandien menotyrininkai vieningai sutinka, kad V. Straukas – vienas iš Lietuvos fotografijos klasikų, kurio fotografija užima garbingą vietą greta A. Sutkaus, Aleksandro Macijausko, Algimanto Kunčiaus, Jono Kalvelio ir kitų lietuvių fotomenininkų kūrybos.
„Kalbant apie Klaipėdos regiono fotografus, teigčiau, kad netgi svarbiausias, o iš klasikų kartos – taip, vienas svarbiausių. <...> Etnografinė fotografija ilgainiui įgyja ir sentimentaliąją vertę. Apskritai, praėjus tam tikram laikui bet kuri fotografija (nebūtinai sukurta su paskata būti meno kūriniu) įgyja sentimentaliąją vertę kaip atminties dokumentas. Čia jau fotografijos kaip meno rūšies specifika. V. Strauko fotografijos cikluose, ypač „Pamario motyvuose“ (1972), „Paskutinio skambučio“ (1975-1987) serijoje – labai stipriai sužaidžia emocijos, ypač tiems, kurie tuo laiku gyveno ar augo, kurie dar prisimena, <...> net ir tiems, kurie to laiko nėra patyrę asmeniškai, ta fotografijos sentimentalioji vertė daro tam tikrą įspūdį, tam tikras konotacijas“, – apie kitokius fotografijų vertinimo aspektus bėgant metams kalbėjo G. Skudžinskas.
![Vaclovas Straukas. Ruduo mariose. Juodkrantė, 1973, 1977](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/b6ce7f90-a152-11ed-b028-7fabe9e16f8e.jpg?noup&w=400)
Siekė būti originaliu
Anot D. Ruškienės, svarbu paminėti ir tai, kad V. Straukas vadovavo pirmajam Lietuvoje meninės fotografijos salonui, kuris 1970 m. buvo atidarytas Klaipėdoje.
„Anuomet be jo fotografijų Klaipėdoje neapsieidavo beveik nė viena paroda. Nors į meninės fotografijos pasaulį įžengė gana vėlai, buvo produktyvus menininkas, aktyviai rengė savo personalines parodas, pelnė daugybę apdovanojimų ir reikšmingų vertinimų užsienyje, išleido nemažai parodų katalogų. V. Straukas nevengė ir eksperimentuoti, siekė būti originaliu, išsiskirti. Kaip jis pats yra teigęs, jam buvo svarbu ką darė jo kolegos fotografai, vertino jų kūrybą. Tačiau jis visuomet ieškojo ir savų būdų, kad jo darbai būtų atpažįstami ir nekartotų jau atrastų sprendimų“, – pažymėjo menotyrininkė.
Vis dėlto, D. Ruškienės pastebėjimu, V. Straukas eksperimentavo gana saikingai ir iki pat gyvenimo pabaigos liko ištikimas savoms temoms.
![Vaclovas Straukas. "Kopos" (Lietuvos fotomenininkų sąjungos arcyvas)](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/dd52e160-a152-11ed-b028-7fabe9e16f8e.jpg?noup&w=400)
Rašė eilėraščius, deklamavo ir vaidino
Svarbiausias ir ilgiausiai kurtas V. Strauko fotografijų ciklas, pasak D. Ruškienės, yra „Paskutinis skambutis“.
![Danguolė Ruškienė](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/fdb8a170-a237-11ed-a9f4-4752d4f9d4ef.jpg?noup&w=400)
Nuo 1952 m. V. Straukas apsigyveno Klaipėdoje ir lietuvių kalbos mokė Klaipėdos vidurinėse mokyklose.
![Vaclovas Straukas. "Paskutinis skambutis", 1979 (Lietuvos fotomenininkų sąjungos arcyvas)](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/b6c97680-a152-11ed-b06a-eb841d712fcd.jpg?noup&w=400)
„Paskutinis skambutis“, menotyrininkė neabejoja, V. Straukui yra pats svarbiausias fotografijų ciklas.
![Danguolė Ruškienė, Gytis Skudžinskas](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/cff563e0-a237-11ed-a9f4-4752d4f9d4ef.jpg?noup&w=400)
Jautrus tiek gamtos, tiek ir žmogaus grožiui
V. Straukas, tęsė ji, lyrikas, labai jautrus tiek gamtos, tiek ir žmogaus grožiui: „Jo fotografinėje kūryboje yra ir ciklas „Jaunoji Klaipėda“ (1977), kuriame buvo anuometinio sovietinio pažangaus gyvenimo atvaizdai. Jis važiavo į naujai statomus Klaipėdos rajonus, plakatiniu stiliumi fotografavo darbininkų paveikslus, šventes. Tačiau pats autorius tokių darbų nesureikšmina. Teigė, kad tai buvo to laiko fotografija, ji buvo neišvengiama. Jam svarbiausias buvo kaimas, žvejai, jų kasdienybės poezija. Labai mėgo rūką, kuris aptirpdydavo griežtus kasdienio gyvenimo kontūrus, tačiau užvis svarbiausia jam buvo saulė. Ne tik kaip tiesioginis šviesos šaltinis, bet ir kaip optimizmo liudijimas. Kad atsidurtų saulė jo fotografijoje, jis dažnai imdavosi montažo. Tiesa, niekada savęs nevadino „montažistu“. Na, ir žinoma, mokykla, kurią jis vadino amžina savo meile. Manau, galima teigti, kad V. Strauko fotografija – odė jaunystei, grožiui. Jos esmė – nepaneigtina meilė gyvenimui.“
„Prospekto“ galerijoje (Gedimino pr. 43, Vilnius) Vaclovo Strauko personalinė paroda „Norėjau pasiekti saulę“ veiks iki kovo 10 d.