Santykis su praeitimi
Tapytojas Andrius Miežis, paklaustas, ar šventiniame šurmulyje spėjantis pajusti kalėdinę dvasią, sakė, kad yra gana ramiai nusiteikęs, nuotaikos vaikystėje būdavo labiau intriguojančios.
![Andrius Miežis](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/6b7f0e90-7409-11ed-ac44-3b19498dcf8a.jpg?noup&w=400)
Tapytojas tikino, kad Kūčios ir Kalėdos jam labiau siejasi su protėviais, proseneliais, nei su religine švente: „Ruošiant Kūčių stalą, mano manymu, vienintelis kartas metuose, kai turi būti konservatyvus požiūris. Kadangi tokį maistą valgė mūsų seneliai, proseneliai ir t.t. Per maistą yra ryšys su mirusiais. Galbūt keistai skamba, bet man asocijuojasi būtent taip – su mirusiųjų paminėjimu – santykis su praeitimi, tradicija.“
Prisiminimai, A. Miežis tęsė, visas mūsų turtas, ypač, – kuo esi vyresnis. „Kai tau dvidešimt, tu nesuvoki, neturi sentimento pojūčio, nežinai, kas yra nostalgija. Vėliau pradedi vertinti, per tai kuriami atsiminimai. Sunku pasakyti, kas vertingiau – ar pats įvykis, ar prisiminimas apie jį? Prieš dvejus metus, pandemijos piko metu buvau Nidoje. Taip išėjo, kad žmona susirgo kovidu, ir aš iš Nidos neišvažiavau, prabuvęs ten dvi savaites, likau dar mėnesiui... Vienas – per Kūčias ir Kalėdas! Visa Nida tuščia... Labai įdomus jausmas. Nebuvo liūdna, nusipirkau šprotų dėžutę Kūčioms, į dvylika lėkštučių išdėliojau po vieną šprotą... dvylika patiekalų, improvizacija – tradiciją išlaikiau. Kaip dvylika apaštalų sėdėjau vienas prie labai didžiulio stalo – įspūdingas prisiminimas“, – neįprastu išgyvenimu dalinosi tapytojas.
Ne tik apkabinti artimuosius, bet prisiminti jau išėjusius
A. Miežis sakė, kad šiuo šventiniu laiku svarbu ne tik apkabinti artimuosius, bet ir prisiminti jau išėjusius.
![Andrius Miežis “Tyli naktis”, 2021](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/9f552280-81d4-11ed-b50f-6fa38dc383a6.jpg?noup&w=400)
Pernai išgyvenome karantiną, šiemet – karą Ukrainoje. Karas, pasak A. Miežio, pats baisiausias dalykas: „Karas nedera su šventėmis, bet viltis būtina visiems. Suvokdami, kad karas vyksta visai netoliese, mes nustojame dejuoti. Nereiktų pamiršti ukrainiečių, žiūrint žinias, karas tapo tarsi orų prognozė, atrodo, taip turi būti – atbunka dėmesys. Išvydęs sprogimo sugriautą namą – išleidi atodūsį, ir viskas... Reiktų kiek įmanoma labiau pasirūpinti ukrainiečiais... Bibliotekoje rinkome siuntinį į Ukrainą, galima ne vien tik būtiniausius daiktus dėti, bet ir skanesnį saldainį, kad ir ten būtų Kalėdos, kiek įmanoma, geresnės...“
Kad ir kaip paradoksaliai skambėtų, karas Ukrainoje, anot A. Miežio, parodo, kaip gerai gyvename.
„Pasakysiu sarkastiškai: nedidelis danties skausmas numalšina didelį dvasinį skausmą, taip ir mums: nors turime problemų, bet matydami, kad šalia karas, suvokiame, kad gyvename gerai – toks paradoksas. Karas išvis parodo žmogiškąsias savybes. Savo knygoje Viktoras E. Franklis „Žmogus ieško prasmės“ rašo apie koncentracijos stovyklą, kaip tam tikrose sąlygose atsiskleidžia žmogiškumas, arba kaip tik – dingsta. Kad tik nepriprastume prie šio karo, nors jau greitai bus metai, kai jis vyksta Ukrainoje. Nepanikuokime, bet ir neužmirškime – aukokime, padėkime, kuo galime. Per Kūčias pasimelskime“, – išlikti jautriais ragino menininkas.
Palinkėjimas – daugiau jausti
![Algis Kriščiūnas](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/4809d150-81da-11ed-a628-f15cb6709fa2.jpg?noup&w=400)
Kalėdų rytas asocijuojasi su saule
Menininkas Algis Kriščiūnas pasakojo, kad vaikystės Kalėdos jų šeimoje buvusios tokios pačios, kaip ir pas visus – tik šventė buvo labiau šeimyniška, į bažnyčią neidavę, iškilmingų Bernelių Šv. Mišių nežiūrėdavę.
„Visada susirinkdavome Kūčių vakarienei – kūčiukai, aguonų pienas, kisielius ir silkė pataluose (užtat dabar taip nemėgstama silkė išnyko nuo mūsų stalo, abu su Jurga (Jurga Baltrukonytė – A. Kriščiūno žmona, – aut. past.) jos nevalgome, kaip ir svogūnų, česnakų, stalas labiau vegetariškas / veganiškas)... Anuomet buvo tradicija paragauti visų dvylikos patiekalų, taip pat ir silkės... Kūčių vakarienė – tyli, rami šventė. O Kalėdų rytas asocijuojasi su saule. Mano vaikystės namų langai buvo į rytus, su saule atsibundi, tada bėgi po eglute žiūrėti dovanėlių. Nesvarbu, kokios jos būdavo, tai džiaugsmo akimirkos“, – vaikystės Kalėdas prisiminė A. Kriščiūnas.
Vis tik, menininkas pripažįsta, kad Kalėdos labiausiai jam susijusios su kažko dovanojimu – nebūtinai daiktų, – jausmo.
![Algio Kriščiūno kūrinys](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/47f69770-81da-11ed-a027-29ed55e34c8c.jpg?noup&w=400)
A. Kriščiūnas nė kiek neabejoja – pradedi labiau vertinti tai, ką turi, kai supranti, kad gali to netekti.
![Birutė Lemkė](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/1d590f70-81d0-11ed-a628-f15cb6709fa2.jpg?noup&w=400)
Bendravimas – svarbiausias dalykas
Tapytoja Birutė Lemkė atviravo, kad Kalėdų laukimas kaip visuomet – permainingas laikotarpis.
„Reikia pabaigti darbus, metų pabaiga, visokiausių rūpesčių... Iš kitos pusės, laukimas – šviesus, nežiūrint į tai, koks oras – prastas ar geras. Kalėdos – viena pagrindinių šeimos švenčių, kai susitinki su artimaisiais, bendravimas – svarbiausias dalykas. Neseniai pagalvojau vaikščiodama – sudėtingas metas tiems, kas yra vienišas, kas neturi šeimos – labai svarbu įtraukti ir tuos žmones, pasirūpinti kiekvienu“, – atsigręžti į tuos, kam sunku, ragino B. Lemkė.
Iš vaikystės B. Lemkei labiausiai įsiminę dvylika Kūčių stalo patiekalų – jų ruošimas ir skaičiavimas.
![Birutė Lemkė: "Šiemet Kalėdos vėl kitokios, dėl to ir paveikslas pritiko keistas, atvirkščiom spalvom. Bet kiekvienoje, net ir labiausiai atvirkščioje situacijoje, išlieka šviesa ir žmogiškumas"](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/1d78f380-81d0-11ed-b50f-6fa38dc383a6.jpg?noup&w=400)
Stengiasi išlaikyti tradicijas
Menininkė sakė, kad ir dabar visada stengiasi išlaikyti šventines tradicijas: „Stalas, bendra vakarienė, per Kalėdas susitikti su šeima – ši tradicija išlieka visą laiką. Buvo keletas keistų metų, kai Kalėdas šventėme per zoom'ą. Bet vis tiek, visi pasiruošė dvylika patiekalų, ir vakarieniavom. Šita tradicija labai įaugusi, jos neįmanoma atsisakyti.“
Kaip šiuo laiku, kai viena blogybė veja kitą – atrasti šviesos, nejusti kaltės jausmo švenčiant?
![Andriaus Makarevičiaus kūrinys](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/4e01f2b0-81ce-11ed-a628-f15cb6709fa2.jpg?noup&w=400)
Taikos – išorinės ir vidinės
Menininkas Andrius Makarevičius prisimindamas vaikystės Kalėdas sakė, kad jos atmintyje išlikusios kaip šilta, jauki, paslaptingiausia šventė.
![Godos Lukaitės kūrinys](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/dc8ab0b0-8298-11ed-a628-f15cb6709fa2.jpg?noup&w=400)
Mylimiausias laikas
Menininkė Goda Lukaitė pasakojo, kad Kalėdos – jos mylimiausias laikas, svarstė, kad galbūt dėl to, kad pati yra gimusi savaitė iki jų.
„Žiema ir sniegas man magiškai gražūs. Džiaugiuosi šeimos tradicija, kurią puoselėjame jau daug metų – susitikti visiems pas senelius. Jie gyvena Užupio gale, pro langus atsiveria Vilniaus panorama. Senelius labai mylime. Jiems jau po 90 metų, bet mūsų visada labai laukia su balta mišraine ir kitomis vaišėmis. Šeima pasidarė jau labai didelė, tad dažnas svečias – didelis šurmulys. Šventę tęsiame pasivaikščiojimu po Kalėdinį Užupį, Senamiestį. Antrą Kalėdų dieną jau kelis metus iš eilės važiuojame į Merkinę, pasivaikščioti po žiemišką mišką, atsigauti nuo miesto šurmulio gamtoje. Kalėdos man – apie buvimą kartu“, – sakė ji.
Tą patį pajusti G. Lukaitė linkėjo visiems, nepamiršti, kas svarbiausia: „Būti kartu, nesipykti, mažiau galvoti apie materialius dalykus ir nepamiršti padėti, kam pagalbos dabar reikia labiausiai.“