Šiandien džiazą groji, rytoj tėvynę išduodi
Istorikas Algirdas Jakubčionis pasakojo, kad Šaltojo karo tarp Rytų ir Vakarų laikotarpiu (apie 1946-uosius) Sovietų sąjungoje buvo pareikšta, kad amerikoniška muzika džiazas – draudžiamas groti.
„Netgi buvo paleistas ketureilis rusų kalba, kuris lietuviškai skambėjo taip: „Šiandien tu džiazą groji, rytoj tėvynę išduodi.“ Suprask, kiekvienas, kuris bandė džiazuoti – išdavikas“, – kalbėjo A. Jakubčionis.
![Dr. Algirdas Jakubčionis](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/bfa0e000-7415-11ed-a55d-d7593469e146.jpg?noup&w=400)
Roko muzikos situaciją, A. Jakubčionio pastebėjimu, puikiai atspindi vienas pasakojimų, nors esą ir nežinia, kiek jis tikras: „Atseit, Sovietų sąjungos kultūros ministrė Jekaterina Furceva buvo nuvykusi į vieną iš roko muzikos koncertų Varšuvoje, po kurio pasakė, kad tokios šlykštynės negalime pas save įsileisti. Ir faktiškai viskas – nuo 1966-ųjų jokios roko grupės į Sovietų sąjungą nebuvo nei kviečiamos, nei galėjo koncertuoti. Paprasčiausiai uždrausta. Tik aštuntajame dešimtmetyje viena iš tokių žvaigždžių Eltonas Johnas koncertavo Sovietų sąjungoje, bet, iš kitos pusės, koks čia rokas?“
Plito, nors ir pamažu
Kadangi rokas buvo draudžiamas, neleistinos ir bet kokios tuometinės vinilinės plokštelės įsivežimas iš Vakarų. Vis dėlto, anot A. Jakubčionio, ši muzika plito, nors ir pamažu, – atveždavo jūreiviai, prekybiniai laivai.
„Kai kuriais atvejais [plokštelės] į Lietuvą patekdavo iš Lenkijos – ar per turistus, ar per pažįstamus, giminaičius. Bet vėlgi, turizmas tais laikais – minimalus, vadinasi, ir plokštelių skaičius minimalus. Kurie gaudavo – turėdavo gerą biznį. Mokėdavo 25 rublius už plokštelę – tai didžiulė kaina. Tuo metu butelis degtinės kainavo apie 4 rublius. Įsivaizduokite, penkis kartus didesnė kaina už dabartinės degtinės butelį – didžiuliai pinigai! Bet ką jie darydavo? Tada jau buvo tie vadinamieji kasetiniai magnetofonai, nuomodavo plokšteles. Penki rubliai nakčiai – vakare gauni, ryte atiduodi. Darydavo kopijas, o kopijos plisdavo“, – apie nesuvaldomą vakarietiškų įrašų plitimą pasakojo istorikas.
Sovietinės valdžios buvo nustatyta, kad jeigu universitetuose ar mokyklose vykdavo oficialūs šokiai, juose turi skambėti maždaug 80 proc. sovietinės estradinės muzikos; maždaug 10–15 proc. socialistinių šalių muzika, ir tik 5 proc. – kitokia.
![Paroda „Roko rifai: muzika sovietinėje Lietuvoje 1960-1990“](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/be64d3e0-e5df-11ed-bdb4-bf445eaad462.jpg?noup&w=400)
Roko siausmas: mergina nusimetė palaidinukę, buvo šokama ant stalų
1970-aisiais įvyko pirmuoju vadinamas roko muzikos festivalis. „Baltijos šalių hipiai nusprendė surengti roko muzikos festivalį. „Žirmūnų“ restorane, pusiau slaptas „Žirmūnų seišenas“ buvo surengtas išnuomotoje salėje. „Seišene“ dalyvavo Aleksandro Jegorovo-Džyzos ir Valerijaus Viksmano-Fikuso duetas, Stasio Daugirdo vadovaujama roko grupė „Gėlių vaikai“, Vytautas Kernagis ir grupė „Rupūs miltai“, ir kiti. Valdžia festivalį bandė nutraukti, bet jis įvyko. Kai kurie garsūs, šiuo metu jau pagyvenę žurnalistai paskelbė pasmerkimo kupinus aprašymus, bet buvo ir pakaifavimų. Pasakojama, kad viena mergina nusimetė palaidinukę, buvo šokama ant stalų, – roko muzikos siautėjimas, gerąja ta žodžio prasme. Tačiau žiūrint to meto veikėjų akimis, – kažkas neleistino“, – kalbėjo A. Jakubčionis.
Istorikas kaip nemenką pasiekimą įvardino Kęstučio Antanėlio iniciatyva pastatytą ir 1971-aisiais Vilniuje, tuometinio Dailės instituto salėje parodytą A. Lloydo Weberio roko operą „Jėzus Kristus ‒ superžvaigždė!“.
Po Romo Kalantos susideginimo ir 1972 m. Kauno įvykių sąlygos sugriežtėjo, sumažėjo galimybių rengti koncertus, sustiprėjo renginių kontrolė.
Tačiau sužinoti, kas ko klausosi atskirose grupėse, kuriose vieni kitais pasitikėjo, A. Jakubčionio pastebėjimu, buvo neįmanoma.
„Nebuvo kaip prasiskverbti. Turiu sąrašą grupių, kurios itin iškeiktos, Maskvoje išleista spec. instrukcija, kokios jos baisios, viena jų – grupė „Animals“, išversta – gyvuliai, o ne gyvūnai... Kai kurių grupių įdomūs apibūdinimai, – tokie kaip erotizmas, nihilizmas. Iš principo, grupės pasmerktos, bet nubausti už klausymąsi neišeidavo, labiau už viešosios tvarkos pažeidimus, tokius kaip ilgi plaukai ir pan.“
8 dešimtmečio pabaigoje, 9 dešimtmečio pradžioje – po Leonido Brežnevo mirties į valdžią ateina Jurijus Andropovas, įvedęs itin griežtas kovos su Vakarų ideologija priemones.
![Paroda „Roko rifai: muzika sovietinėje Lietuvoje 1960-1990“](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/bf2b3120-e5df-11ed-82c7-a535f4b95efe.jpg?noup&w=400)
Muzika sklido pro visus geležinės uždangos plyšius
Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejuje vykstančios parodos „Roko rifai: muzika sovietmečiu 1950–1990 m.“ kuratorius, Lietuvos ypatingojo archyvo VRM dokumentų skyriaus vedėjas Povilas Girdenis pastebėjo, kad konkrečiai roko muzika susidomėjimas prasidėjo 1964–1965-aisiais, visą pasaulį sudrebinus bitlams. Radijo bangos sklido, todėl net ir gana uždaroje sovietinėje erdvėje žmones pasiekė kai kurių radijo stočių transliuota muzika.
Tai, anot jo, gerai iliustruoja parodoje rodomas išraiškingas rašytinis dokumentas rusų kalba. „1961-aisiais Klaipėdos uoste budėjęs agentas pranešė saugumui, jog tarnybą atliekantys sovietiniai pasieniečiai, išgirdę kapitalistinių šalių transliuojamą muziką, pacituosiu: „bando šokti, ritmingai tąsosi į taktą.“ Tai reiškia, kad muzika sklido pro visus įmanomus geležinės uždangos plyšius, užvaldė daugelio jaunų žmonių širdis ir smegenis“, – sakė P. Girdenis.
![Povilas Girdenis](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/c2ffb8c0-e5df-11ed-bdb4-bf445eaad462.jpg?noup&w=400)
Galimybė deklaruoti savo išskirtinumą
Sovietiniu laikotarpiu paplitusi roko muzika, anot P. Girdenio, jaunimui tapo galimybe deklaruoti savo išskirtinumą, kitokį požiūrį į gyvenimą negu turėjo jų tėvai: „Roko muzika – jaunimo noras gyventi normaliai, žmoniškai, jaunatviškai ir linksmai. Jauni žmonės, – ar anuomet, ar dabar – visada to siekia. Tik toje sistemoje, kokia buvo Sovietų sąjunga – noras gyventi taip, kaip priimtina visame civilizuotame pasaulyje – tai jau savaime protestas. Pavyzdžiui, buvo sukurti visokie idiotiški moraliniai komunizmo statytojo kodeksai, taisyklės, deklaravusios neišsiskyrimą iš pilkosios masės, visuomenei naudingą darbą, buvo krūva pompastiškų suvaržymų. Iš vienos pusės, tarsi gyvenimo heroizmo deklaracijos, iš kitos – bandymai įsprausti į rėmus.“
Roko muzika, P. Girdenio pastebėjimu, valdžios įvairiais laikotarpiais buvo vertinama skirtingai. Kai kurie atlikėjai, pasak istoriko, surado savo nišą vadinamojoje saviveikloje, kadangi ji buvo skatinama, organizuojamas laisvalaikis – tiek akademinio jaunimo, tiek gamyklose dirbusių žmonių.
„Buvo organizuojami šokiai, juose turėjo kažkas muzikuoti – čia pirmieji roko muzikantai ir surado plyšį, kuriame jie gan ilgą laiką neblogai jautėsi“, – pasakojo P. Girdenis ir pridūrė, kad tai vyko iki 1972-ųjų gegužės mėnesio, iki R. Kalantos susideginimo ir Kauno įvykių, vėliau prasidėjo rimtų suvaržymų laikotarpis. Tačiau buvo atlikėjų, tokių kaip Kauno grupė „Raganiai“, kurie tas taisykles ignoravo.
Ankstyvasis rokenrolas vadintas bigbitu, iš Lenkijos atėjusiu pavadinimu. Rokas, anot P. Girdenio, buvo pobaisis žodis tiems laikams, jo vengta kone iki pat pertvarkos metų.
„Su tam tikromis išimtimis gyvenimas pulsavo: „Kertukai“ su savo autorine programa koncertavo po visą Lietuvą, „Gintarėliai“, tapę estradinio ansamblio „Oktava“ ritmo grupe, šaunios merginų grupės – „Bitės“, „Eglutės“, kiti įdomūs eksperimentiniai kolektyvai“, – lietuviškas grupes vardijo P. Girdenis.
![Paroda „Roko rifai: muzika sovietinėje Lietuvoje 1960-1990“](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/a65aa720-e5df-11ed-bdb4-bf445eaad462.jpg?noup&w=400)
Pačios populiariausios vakarietiškos grupės, visada paklausios 1965–1972-ųjų laikotarpiu, anot P. Girdenio, buvo vadinamieji bitlai („The Beatles“) ir „Rolling Stones“.
![Paroda „Roko rifai: muzika sovietinėje Lietuvoje 1960-1990“ (Kauno regioninis valstybės archyvas)](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/a62a4850-e5df-11ed-98bb-33c6a621d6f6.jpg?noup&w=400)
Norint uždrausti – reikia išmanyti
Paklaustas, kas grėsė už draudžiamos muzikos klausymąsi ir platinimą, P. Girdenis pažymėjo, kad su muzika jau taip yra – norint kontroliuoti, uždrausti – reikia ją išmanyti.
![Povilas Girdenis](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/c594e290-e5df-11ed-bdb4-bf445eaad462.jpg?noup&w=400)
Už įrašų platinimą, P. Girdenio žiniomis, grėsė tokios pat pasekmės, kaip ir už bet kokią individualią veiklą, nešančią pelną. „Grėsė negeri straipsniai už spekuliaciją. Toks platinimas kaip ekonominis nusikaltimas, o jeigu turėjo didelį kiekį plokštelių – tada grėsė kaltinimas įtartinais ryšiais su užsieniu. Kad platinama ne tik muzika, o siunčiama žvalgybinio pobūdžio informacija. <...> Iki tokio lygio būdavo prieinama. Atrodo, skamba absurdiškai, tačiau tuo metu buvo labai nejuokinga“, – pažymėjo istorikas.
Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejus vadovė Nideta Jarockienė sakė, kad parodoje „Roko rifai: muzika sovietmečiu 1950–1990 m.“ per vakarietiškos roko muzikos istoriją atsiskleidžia pasipriešinimas sovietinei sistemai, gilus pilietiškumas, meilė tėvynei.
„Jauni žmonės yra laisvi, kad ir kokia santvarka būtų baisi ar griežta, ji jauno žmogaus negali sulaužyti. Mes nuo šitos idėjos atsispyrėme, tai įrodo dokumentai, saugomi Lietuvos ypatingajame archyve – jauni žmonės niekaip nebuvo pavaldūs sistemai. Visos roko grupės, atskiros asmenybės tai įrodo. R. Kalanta – vienas jų, pasirinkęs tokį kelią, kad kovotų su sistema. Parodoje tokių asmenybinių istorijų yra labai daug“, – pažymėjo N. Jarockienė ir pridūrė, kad jaunų žmonių – sustabdyti neįmanoma!
Paroda „Roko rifai: muzika sovietmečiu 1950–1990 m.“ Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejuje (Vilniaus g. 41) vyks iki rugpjūčio 1 d.
Virtualią parodą galima pamatyti ČIA.