„O, varge, tuo metu Lietuvoje tebuvo vienas čekoslovakų vilkšunis, ir tas pats buvo mano, – juokiasi Daiva, prisiminusi savo pirmąjį egzaminą. – Teko man stažuotę atlikti užsienyje, o tada prasidėjo dar viena didžiulė stažuotė pas čekoslovakų vilkšunius kūrusius teisėjus Rosik, Dora, Hartl. Ir dar po kelerių metų gavau leidimą atlikti jų bonitaciją (yra tik keletas teisėjų, turinčių teisę tai daryti – Red.)“. Taip savo karjeros pradžią prisimena tarptautinė šunų teisėja Daiva Rimaitytė.
– Šunų mylėtojai jus pažįsta kaip teisėją, čekoslovakų vilkšunių veisėją, gyvūnų fotografę. Kuri šių veiklų jums svarbiausia?
– Viskas, ką išvardijot, labai susiję ir vienas kitą papildo. Šunys jungia pačius įvairiausius žmones, juos įdomu stebėti, fiksuoti. Kiekvienas turim savo „širdies veislę“, man tai yra čekoslovakų vilkšuniai. Todėl man svarbu viskas, ką išvardijot, o jeigu juokais – mano veikla yra trys viename ar net keturi viename, jau net nebesuskaičiuoju, bet viskas susiję su šunimis ir dėl šunų.
– Kaip ir kodėl tapote šunų parodų teisėja?
![Čekoslovakų vilkšunių paroda](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/e4184350-7da3-11ed-b50f-6fa38dc383a6.jpg?noup&w=400)
– Veisiate čekoslovakų vilkšunius, esate jų gerbėja. Vertindama parodoje „čekus“, kaip išvengiate simpatijų ar antipatijų?
– O! „Čekus“ teisėjauti ir lengva, ir sunku. Kai pažįsti veislę nuo pirmųjų šunų, juose matai jų protėvius, tas linijas, perduodamą senolių anatomiją ar elgseną. Dažnai savininkai specializuotose parodose nustemba, kai po ekspertizės, bekalbant, išvardiji beveik visą jo turimo šuns kilmę. „Negi taip matos?“,– nustemba. Dažnai teisėjauju specializuotose parodose, kur susirenka geras šimtas „čekų“, tai puiki galimybė stebėti, kaip vystosi veislė ir susipažinti su viso pasaulio šunų veisėjais bei savininkais. „Čekais“ susidomėjau 1996 metais, kai parodoje pamačiau išdidų šunį. Sužavėjo tiek, kad bemaž 6 metus laiškais susirašinėjau su veisėja. Įdomūs buvo tie mudviejų laiškai: aš nemokėjau čekiškai, o ji, deja, kalbėjo tik čekiškai (Juokiasi – Red.). 2002 metais pagaliau atvyko mano pirmoji „čekė“, o dabar šalia manęs duodasi ir „mimikas mėto“ jau ketvirtoji šuniukų karta, gimusi mano veislyne.
– Išeitų, kad šunų parodų teisėjui nepakanka išklausyti teorinių paskaitėlių? Iš pradžių – parodų asistento kvalifikacija ir praktika, po to teorinis egzaminas, dar vėliau – stažuotės kiekvienai šunų veislei atskirai ir vėl praktika bei egzaminas. Ir jeigu prie to pridedi šunų veisėjo patirtį, „nusilipdo“ kažkas panašaus į šunų parodų teisėja. Ir dar labiau pasiseka, jeigu savo kelyje sutinki kinologijos guru. Ar sutikai tokį?
![Čekoslovakų vilkšunių paroda](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/e40f42a0-7da3-11ed-b50f-6fa38dc383a6.jpg?noup&w=400)
– Ar šunų teisėjai tobulėja, dalyvauja mokymuose?
– Nuo 2006 metų, o tai buvo metai, kai pirmą kartą teisėjavau šunims, praėjus reikiamam laikotarpiui, tapau tarptautine šunų teisėja. Tik nemanykite, kad tuo baigėsi mano studijos. Šunų standartų nagrinėjimas, seminarų lankymas (džiaugiuosi nuotoliniais seminarais, kai galima mokytis iš viso pasaulio specialistų) nesibaigia niekada. LKD teisėjų kolegija taip pat rengia daug seminarų. Esu teisėjavusi daugumoje Europos Sąjungos šalių bei Rusijoje. Kiekviena paroda – tai atskira pažintinė kelionė, nes tai galimybė „pačiupinėti“ tų šalių šunų „veislinę medžiagą“, įvertinti, kaip tame krašte vystosi viena ar kita šunų veislė.
– Vieną savaitgalį – parodos dalyvė, kitą – teisėja. Kaip išvengiate asmeniškumų, ar lengva vertinti kitų šunis?
![Čekoslovakų vilkšunis](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/e5219d00-7da3-11ed-a628-f15cb6709fa2.jpg?noup&w=400)
– Lietuvos kinologų draugijos Šunų parodų organizavimo taisyklės nurodo, kad teisėjas turi teisę atsisakyti vertinti šunį, jo savininkui nekultūringai elgiantis arba pažeidžiant parodų taisykles. Ar teko taip pasielgti?
– Teko susidurti su panašiais atvejais, tačiau ramiai pasikalbėjus su hendleriu, paaiškinus situaciją ir jo netinkamą elgesį, žmogus dažniausiai atsiprašo. Ir tai suprantama, juk šunų parodos yra savotiškas sportas – emocijos ima viršų, visi siekia laimėjimų, kartais net ir netinkamais metodais.
– Kritikuoti kitų teisėjų darbą – negalima (čia taip pat iš taisyklių). Bet kodėl? Juk ne visada jie teisūs! Ar sulaukėt kokių nors komentarų iš dalyvių arba kitų teisėjų?
![Čekoslovakų vilkšunių paroda](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/e4615a40-7da3-11ed-a027-29ed55e34c8c.jpg?noup&w=400)
– Šuns vertinimas „labai gerai“ arba „gerai“ – tai nusivylimas šeimininkui ir atsakomybė teisėjui. Priminsime: parodoje aukščiausias įvertinimas yra „puikiai“. Kaip neužgniaužti parodų dalyvių entuziazmo?
– Teisėjui reikia kalbėtis su šuns vedliu ar savininku, paaiškinti savo sprendimą. Kinologų gyvenimą sudaro ne vien šunų parodos. Yra begalė būdų tinkamai ir smagiai leisti laiką su savo augintiniais: sportas, dresūra, varžybos, kelionės. Ir jeigu dabar pradėtume diskutuoti, ar šou šuo ir šuo reproduktorius yra tas pats, užtruktume iki ryto. Svarbiausia džiaugtis savo augintiniu. Mylėti tokį, koks jis yra. Čia kaip santuokos priesaikoje: ir džiaugsme, ir varge.