![Aleksejus Navalnas](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/7d3a7910-7aa5-11ed-9275-cbd3a139dd23.jpg?noup&w=400)
Rusijos režimas neturi vieningos ideologijos, bet jis idėjas aktyviai naudoja. Jis užtikrina aktyvų balansavimą tarp skirtingų ideologijų, tuo pačiu sėkmingai atribodamas įvairias politines jėgas nuo valdžios. Tuo pagrįsdamas savo turimą valdžią. Opozicija tampa marginalizuota, atribota nuo poveikio Rusijos masėms: kaip idėjinis sąjūdis ji nėra revoliucinė, kaip politinė jėga ji nėra mobilizuojanti.
![](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/6d8f05b0-708e-11ed-8362-6dd452e267a7.jpg?noup&w=400)
Jo veiklą pratęsę jaunieji aktyvistai Ilja Jašinas ar Vladimiras Kara-Murza, kuris prieš pusę metų buvo sunkiai apnuodytas, irgi yra ryškūs „naujojo disidentizmo“ pavyzdžiai. Jie bei panašūs į juos veikėjai gali tapti Rusijos visuomenės ar pasaulio akyse kankiniais, vilties simboliais. Tačiau Rusijoje kankiniams neduodama valdyti. Dostojevskiška atjauta turi savo ribas. Ir savas taisykles.
Kremlius balansuoja tarp idėjų ir srovių
Nuo jo kartais sugebama atsiriboti akcentuojant Rusijos daugiatautiškumą, nuraminant tautinių mažumų lyderius. Vyksta valdžios flirtas su nacionalistinėmis jėgomis, nes didžioji jų dalis aktyviai remia „stiprios Rusijos“ idėją.
Veržlaus imperinio nacionalizmo kontekste, kurį matėme Ukrainos įvykių kontekste, rusiškasis etnokultūrinis nacionalizmas tampa sutaikomas su tautinių mažumų nacionalizmu, visiems paskiriant savo vaidmenį. Patriotiškumo skatinimas yra kontroliuojamas, bet valdžios legitimacijos atžvilgiu jis sukuria savotišką nuolatinį „pedalų mynimo“ reiškinį.
Kaip pažymi analitikas Konstantinas von Eggertas, V. Putinui nuolat reikia pergalių ir skambių sėkmės istorijų, kad demonstruotų esamos Rusijos galią, taip išlaikant inerciją ir savąjį autoritetą. Tai garantuoja, kad „imperinis-nacionalistinis“ (siekiantis suderinti europietišką kelią su azijiniu) naratyvas artimiausiu metu nepraras savo reikšmės.
Atsigręžimas į komunizmą leidžia atsigręžti į prarastos supergalybės mitą. Vien ko vertas jau senstelėjęs V. Putino pasakymas apie „didžiausią geopolitinę katastrofą“. Taip išnaudojamas nostalgijos bei „didžių laimėjimų“ sovietmečiu poveikis. Pasak sociologės Olgos Malinovosi, komunistinis diskursas vien komunistų partijoms mobilizuoja bet kuriuo atveju virš 20 procentų stabilaus elektorato. Juolab simpatijų komunistinei praeičiai desovietizacijos nevykdžiusioje visuomenėje dar daugiau.
Demokratinių ir liberalių jėgų aplinka svarbi kaip kontekstas, kuris teikia pasikartojantį Rusijos kaip europietiškos valstybės pozicionavimą, taip pat ateities siejimą su Europa, jos standartais ir modernizacija. Eilinis rusas įsižeistų, jeigu jį pavadintų ne europiečiu, o azijiečiu. Pabrėžti teisėtumą yra labai svarbu, nes valdžia kol kas nėra iš dievo.
![Grigorijus Javlinskis](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/1bb82370-793a-11ed-9275-cbd3a139dd23.jpg?noup&w=400)
Kaip pažymi istorikas Nikita Petrovas, šiuo metu priimtas sprendimas Maskvoje statyti paminklą žuvusiems nuo politinių represijų. Tai esą parodomasis signalas demokratams, kad Rusija nėra visiškai nusigręžusi nuo 1991 m. priimto kurso. Ši iliuzija leidžia teigti savąją – „rusišką demokratiją“.
Ironija, tačiau ji įtvirtina „daugumos prieš mažumą“ situaciją, kurioje valdžia sugeba adresuoti žinutes „paprastam Rusijos provincijos gyventojui, priklausomam nuo valdžios rūpesčio ir televizijos įtakos“ ir nurodyti vidinius priešus – „iš Vakarų fondų mintančius liberalus“ bei išorinius priešus – JAV, NATO ir kitas nedraugiškas Vakarų valstybes“. Tokiame fone alternatyvios nuomonės gali būti reiškiamos, bet plačiau nėra skleidžiamos ir atstovaujamos.
Alternatyvios idėjos netampa atvirai opozicinėmis, nes jos vienu metu yra sistemos viduje ir išorėje. Todėl jos neturi potencialo tapti revoliucinėmis, bent dabar.
Manevravimą tarp kelių idėjinių linijų pagal besiklostančią situaciją, parodo ir įvairūs simboliniai įvykiai. Pavyzdžiui, prieš kelis mėnesius Sankt Peterburge vyko tarptautinis Rusijos konservatorių forumas, kuriame dalyvavo ne tik Rusijos įvairių konservatyvių bei ultrapatriotinių jėgų atstovai, bet ir Europos bei JAV panašių jėgų atstovai, jam pirmininkavo Rusijos parlamentaras Aleksejus Žuravliovas, dalyvavo kiti svarbūs valstybės pareigūnai. Galima matyti valdžios sąsajas su tokiomis jėgomis, tačiau nuo jų mokama ir atsiriboti. Net smerkiant perdėtą nacionalizmą ar pernelyg skardų imperializmą.
![Aleksandras Duginas](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/2a9cc020-7a58-11ed-b580-c7b813ff7c6d.jpg?noup&w=400)
Konkurentai ir oponentai
Šalia konkuruojančių idėjų bei V. Putino režimo gebėjimo jomis naudotis galima išskirti Kremliaus santykį su įvairiais politiniais veikėjais, sugebėjimą „nudrenuoti“ jų opoziciškumą. Pirma, galima pastebėti visišką V. Putino gebėjimą dominuoti valdžios klanų tarpe ir jų vidinį sutelktumą.
Antra, V. Putino sistema yra pasiekusi savotišką kontraktą su vadinamosiomis sisteminėmis partijomis (jėgomis), pastarosioms iš esmės remiant status quo. Trečia, nesisteminės politinės jėgos yra pernelyg išskaidytos, net tose pačiose idėjinėse srovėse jos susluoksniuotos, o taip pat atribotos nuo priemonių plačiau mobilizuoti visuomenę.
Valdžios grupių („klanų“) sutelktumas
Dažnai kalbama apie valdžios kalnus ir jų skirtumus, bet nereikia sureikšminti Dmitrijaus Rogozino ar kitų valdžios klanų priešpriešos, nes didelių vidinių įtampų nėra. Sprendžia pats V. Putinas, pasitardamas su keliais artimiausiais bendražygiais. Patikimųjų ratas kartais atsinaujina. Tuo metu valdžios klanuose pasireiškiančios nuomonės atskirais klausimais signalizuoja V. Putinui elgesio sprendimų alternatyvas (Jevgenijaus Primakovo kalba „Merkurijaus“ klube 2015 m. sausio mėn.) nei reiškia kokią nors vidinę kovą.
Sisteminių jėgų galimybės
![Vladimiras Žirinovskis](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/f5a03260-7ad6-11ed-b50f-6fa38dc383a6.jpg?noup&w=400)
Demokratinės (liberaliosios) jėgos šioje sistemoje praktiškai visiškai išstumtos. Anksčiau buvusi parlamentine partija „Jabloko“ su jos lyderiu Grigorijumi Javlinskiu jau yra išstumta iš Rusijos Dūmos. Esant didesniam poreikiui, ji galėtų būti sugrąžinta, tačiau susilaukti platesnės paramos visuomenėje ji artimiausiu metu negali tikėtis. Daugiau galimybių laimėti tokį pasitikėjimą turėtų komunistai. Nors jie nesiremia naujomis idėjomis, tačiau galėtų atlikti tą balansuotojo vaidmenį, įkūnijant jau pradėtą antivakarietiškumo, antiliberalizmo ir didžiavimosi sovietmečiu kursus.
Nesisteminės jėgos
Gana svarbios būtų nesisteminės partijos, įvairūs politiniai judėjimai, srovės ir alternatyvūs diskursai, kurie pasisako tiek prieš valdžią, tiek vienas prieš kitą. Tokių nesisteminių jėgų turi ir kairieji (įskaitant komunistus, anarchistus), ir liberalai ar demokratai, ir nacionalistai.
Dalis jų, ypač iš nacionalistinio sparno, taip pat komunistinių jėgų, yra linkę remti griežtą V. Putino politiką bei aktyvią Rusijos užsienio politiką imperinę elgseną ir tampa kritikais, kai ji prislopinama.
Nesisteminių jėgų lauke demokratinės-liberaliosios jėgos yra ryškios.
![Igoris Strelkovas-Girkinas](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/d11e5290-70aa-11ed-a2fa-3bb4637005e2.jpg?noup&w=400)
Galima išskirti partiją „PARNAS“, Demokratinio pasirinkimų partiją, Libertarų partiją ir dar keletą panašių jėgų. Dar nuo XIX a „zapadninkų“ (rus. зaпaдники) ar sovietinių disidentų laikų mūsų dėmesį pritraukia į Vakarus orientuoti demokratų sluoksniai, kurie supriešinami su euroazijinį kelią pripažįstančiais slavofilais, patriotais ar silovikais.
![Michailas Kasjanovas](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/7d3c4dd0-7aa5-11ed-9275-cbd3a139dd23.jpg?noup&w=400)
Įtvirtinus „gyventojų daugumos karą prieš mažumą” liberalai politiniu požiūriu išlieka uždaru segmentu, jais pasinaudojant balansavimo kontekste. Olga Malinova išskiria, jog valdžia reaguoja į įvairių veikėjų bei ekspertų idėjų ir siūlymų lauką pasiimdama jai „naudingus gabaliukus“, tuo tarpu kitus nustumdama kuo toliau.
Prieš tuos pačius liberalus pasisako kitos sisteminės ar nesisteminės jėgos, kurios siekia įkūnyti „nuo kelių atsistojančios“ Rusijos idėją, taip disciplinuodami savąją visuomenę. Kaip parodė neseniai praėję regionų rinkimai, yra įvairių priemonių neregistruoti opozicijos kandidatų, interpretuoti procedūras. Tačiau duoklė nuosaikesniam požiūriui atiduodama, kai kalbama apie Antrojo pasaulinio karo žūtis, Gulagą. Eilėje reikšmingų istorijos darbų kalbama apie stalinizmo žalą, režimo nusikaltimus. Liberalai (demokratai) yra patogūs kaip „atpirkimo ožys“, jie kartais padeda užtikrinti legitimumą Rusijos politiniam režimui, kurdami kai kuriuos kanalus į Vakarus, padėdami lūkesčius dėl Rusijos kaitos. Norint prie jų galima prisijungti, galima ir atsijungti.
Revoliucinės iliuzijos
Vakarai itin daug investavo į tikėjimą, jog Rusija keisis į demokratinę pusę. Jau 2011-2012 m. protestai ir V. Putino įsitvirtinimas parodė, jog vadinamosios „vartotojų klasės“ nepakanka mesti iššūkio V. Putinui, juolab režimas tą įvertino kaip pamoką ir inicijavęs konservatyvųjį posūkį, nutarė remtis tik jai lojaliais ir valdžios naratyvu maitinamais piliečiais. Todėl šiuo požiūriu santykis su nesistemine opozicija per pastaruosius 2-3 metus yra stipriai paaštrėjęs. Labiausiai tą kritiškumą jaučia būtent demokratinės-liberaliosios jėgos.
Taigi valdžios kaitos atžvilgiu kur kas daugiau galimybių turi artimiausioji V. Putino aplinka ar sisteminės partijos, kuriose iš esmės nėra liberaliųjų jėgų. Dabartinėje antivakarietiškoje, antioligarchiškoje laikysenoje dabartinį balansavimą galėtų atlikti ir komunistai, ar net imperinį veikimą įsisavinę nacionalistai, bet jie (didžiausia tikimybė) toliau judėtų ta pačia kryptimi kaip ir dabartinė valdžia. Galbūt imtųsi kiek mažinti korupciją. Tai galėtų būti jų išskirtinumas bei valdžios įtvirtinimo sąlyga.
Ekonomikai silpstant, toliau krentant naftos kainai, valdžia gali būti priversta atsiverti platesnėms reformoms, tačiau bent artimiausiu metu reformos būtų itin ribotos, dalinės, nes kontrolės praradimo rizika vertinama labiau nei kurį laiką besitęsiančio ekonominio nuosmukio. Būtent „spalvotųjų revoliucijų“ ir visuotinio chaoso pavojų Rusijos propaganda yra įkalusi į gyventojų sąmonę kaip reikšmingiausias grėsmes.
Tarp nesisteminių lyderių didelės konsolidacijos nėra, nors bandymų netrūksta. Tą laikyseną ypač vienijo panašus požiūris į Ukrainos karą (nors Krymo klausimu buvo atsargesni vertinimai) bei B. Nemcovo nužudymas 2015 m. vasario mėn.
Kaip pažymi Rusijos ekspertas K. von Eggertas, daugiau galimybių turėtų Rusijoje gyvenantys opozicionieriai, todėl A. Navalnas ir M. Kasjanovas (kelis kartus jau ieškoję bendradarbiavimo platformų), panašu, turi daugiau galimybių nei M. Chodorkovskis.
![Michailas Chodorkovskis](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/8f4ad5c0-7abc-11ed-a027-29ed55e34c8c.jpg?noup&w=400)
Tokie lyderiai kaip M. Chodorkovskis, A. Navalnas ar M. Kasjanovas gali įgauti didelį populiarumą, būti sąžinės balsu, tačiau šiuo metu mažai turi galimybių prasiveržti kaip politiniai lyderiai.