Tikrovės keistumas iki galo nepermanomas ir nesuvokiamas
„Tykantis tamsoje“ – tai amerikiečių rašytojo, siaubo ir keistosios literatūros (weird fiction) klasiko Howardo Phillipso Lovecraft‘o parašytų istorijų rinkinys, kuriuo rėmėsi J. Šatkauskaitė, režisuodama to paties pavadinimo performansą, kuris bus rodomas sostinės Meno ir mokslo laboratorijoje (MMLAB, Vokiečių g. 13 A ) balandžio 28 d.
![Julija Šatkauskaitė (Rūtos Matilionytės nuotr.)](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/4d107bc0-e500-11ed-bdb4-bf445eaad462.jpg?noup&w=400)
Iš kur kyla baimės šaknys? „Beveik visi unisonu mėgsta kartoti frazę, kad visų baimių pagrindas yra mirties baimė, bet, mano supratimu, dar didesnė baimė – nemylėti, būti nemylimam, apleistam ir paliktam... Kartais baimė nepritapti, nebūti dalimi visuomenės net ir stipresnė negu mirties baimė. Šiandienos visuomenė ypatingai didelę reikšmę teikia individui ir identitetui. Vien bandymas įsivaizduoti, kad tavo identitetas neegzistuoja, kad tavo individualus pasaulis iš tiesų yra kažkieno kito rankose, kad tu neturi kontrolės, galbūt net tavo mintys nėra tavo paties...“, – nutęsė pašnekovė.
Tai, anot režisierės, įdomi tema, ypač šiais laikais, kai yra pasiekiami patys įvairiausi socialinės medijos kanalai, sukasi didžiuliai informacijos kiekiai.
„Kartais žmogus, manau, gali pasimesti tarp to, kokios idėjos priklauso jam, o kokios – dėl to, kad „kapsėjo“ per ilgą laiką ir buvo įteigtos. Tapo tavo įsitikinimais, nors galbūt iš tiesų jie yra griaunantys ir svetimi“, – apie įtaigos galią kalbėjo J. Šatkauskaitė.
![Performansas „Tykantis tamsoje“, MMLAB erdvėje (Modesto Endriuškos nuotr.)](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/4fbed2e0-e500-11ed-82c7-a535f4b95efe.jpg?noup&w=400)
Bando nagrinėti metafizinį siaubą
Režisierė pasakojo, kad šią idėją pradėjo vykdyti kartu su broliu, filosofijos daktaru Ignu Šatkausku. Ir jį tuo metu esą ypač domino dėmesio [dėmuo]. Kaip teatro kūrėjai, J. Šatkauskaitei dėmesys taip pat regėjosi svarbus ir teatro, ir performanso žanro dalyvis.
Tačiau žiūrovo dėmesys, J. Šatkauskaitės manymu, labiausiai prikaustomas, kai yra kokia nors rizika.
![Julija Šatkauskaitė (Beatos Tiškevič nuotr.)](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/4cbb08c0-e500-11ed-98bb-33c6a621d6f6.jpg?noup&w=400)
Kalbai pasisukus apie lemtingus pasirinkimus, prieš akis iškart atsiveria šiandieninio pasaulio aktualijos – propaganda, medijos, dirbtinis intelektas, ir visi kiti įrankiai, kurie gali paveikti mintis – išlenda šių dienų „baimių maišelis“.
![Performansas „Tykantis tamsoje“, MMLAB erdvėje (Modesto Endriuškos nuotr.)](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/4f6df3c0-e500-11ed-bdb4-bf445eaad462.jpg?noup&w=400)
Nuo čia prasideda kelionė
J. Šatkauskaitės manymu, stipriausia teatro, performanso ir apskritai meno dalis – iškelti klausimą.
„O jeigu tau iškilo šitas klausimas, tu pažvelgei į save ir paklausei, ar aš savo kelyje, ar elgiuosi pagal savo idėjas, ar kuriu ir gyvenu taip, kaip įsivaizduoju, kad taip turėtų gyventi žmogus. Tai čia didžiulis laimėjimas, nuo čia prasideda kelionė, kurią kiekvienas individualiai – ir žiūrovas, ir aktorius, ir režisierius, ir muzikantas turi patirti pats“, – įsitikinusi ji.
Nors daugiausia J. Šatkauskaitė yra vaidinusi klasikinio teatro spektakliuose, visgi, tikino ji, performanso žanras suteikia daugiau laisvės: „Jaučiuosi laisvesnė, jaučiu, kad čia mes turime šiek tiek mažesnę pareigą sukurti nenutrūkstamą iliuziją. Galime žiūrovams priminti, kad jie sėdi salėje, ir čia pat galime juos vėl įtraukti į veiksmą. Pats procesas – performanso esmė, kuris nėra baigtinis, ir dėl to nevadinu šito kūrinio spektakliu, o performansu.“