Knygoje surinkti Pilėnų tėvūnijos, Žaliosios rinktinės, Prisikėlimo, Žemaičių, Algimanto, Vyčio, Vytauto, Didžiosios Kovos, Dainavos, Tauro apygardų partizanų, ryšininkų, rėmėjų ir rezistentų prisiminimai, straipsniai iš archyvų, kitų leidinių. Knygos sudarytojas R. Kaunietis.
DELFI siūlo paskaityti šios knygos ištrauką.
Sunku išsakyti žodžiais kalbintų asmenų išgyvenimus ir patirtus žiaurumus, kurie žmonių sielose niekada neužgyja.
Ypač giliai į širdį įstrigo dar 1948 m. Panevėžio Žaliosios rinktinės partizanų būrio vado Juozo Šomkos-Čerčilio ryšininkui Kęstučiui Kuzmai pasakyti žodžiai: „Mielas Kęstuti, nei anglai, nei amerikonai, nieks čia mūsų negelbės, visi mus pardavė, niekam mes nerūpim... Tiek gyvybių pražudyta, tiek mūsų vyrų sunaikinta ir viskas veltui. <...> Jeigu jūs jauni išliksit, jeigu bus laisva Lietuva, tu paminėsi mano žodžius; visokie prisiplakėliai spekuliuos mūsų krauju ir nieko gero čia nebus <...>.“
Likimo ironija, bet ir pats Juozas Šomka-Čerčilis buvo klastingai įviliotas į čekistų pinkles ir žuvo nuo priešui parsidavusių savo kovos brolių paleistos kulkos.
Baigdamas šios knygų serijos publikacijas, dar kartą sugrįžtu prie to žiauraus ir negailestingo partizaninio karo ištakų tam, kad ateinančios kartos suvoktų viena: jei kada nors mūsų tautos istorijoje pasikartotų panaši situacija, kovotojai už laisvę privalo mokytis iš praeities klaidų, labiau remtis gėrio bei atlaidumo dvasia, žmogiško supratimo kriterijais.
Kad ir kaip bekalbėtume apie didvyrišką išsivaduojamąją kovą, apie jos dalyvių pasiaukojimą, bet rinktis bekompromisinę mirtį už tautos laisvę – vis dėlto per didelė kaina. Visada prisimenu savo kolegos Laimono Abariaus žodžius: „<...> Pokario partizanai – tautos patriotai, sektinas pavyzdys šiuolaikiniam gero gyvenimo išpaikintam jaunimui. Vien už tai, kad dešimtmetį kovojo su daugeriopai gausesniu priešu, jie verti ainių pagarbos. Tačiau turime pripažinti, kad veikdami nepaprastai sunkiomis sąlygomis, gaudomi, dezinformuojami, gyvi pūdami po žeme, jie buvo tik žmonės, kurie ne visada priimdavo teisingus sprendimus. Jie neturėjo nei teismų, nei kalinimo įstaigų; kai būdavo kalbama apie pogrindžio dalyvių ir talkininkų saugumą, jie netgi negalėjo nuspręsti ar žinoti, kur eis sulaikytas žmogus: į namus pas žmoną ar į MGB būstinę?
![Graičiūnas Viktoras-Daktaras](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/0ca88080-7108-11ed-a2fa-3bb4637005e2.jpg?noup&w=400)
Tauta negali susitaikyti tol, kol praeitis traktuojama skirtingai, kol viena pusė kalba, o kita tyli. Tiesos, taigi ir susitaikymo, nepasieksime, kol abi pusės neišsakys savo nuoskaudų ir nepripažins savo klaidų. Mūsų pokario istorija rašyta jau du kartus. Pasistenkime, kad netektų jos perrašyti dar kartą...
Jei kuriame nors krašte partizanai elgėsi nederamai, labai natūralu, kad iki šiol jie „bandituojami“. Kaip vaikai ar vaikaičiai gali vadinti tokius miško brolius, kurie be jokios priežasties sumušė tėvą, senelį?..
J. Semaškaitės taip gražiai aprašytas „skrajojantis būrys“ (dar vadintas tiesiog „daugėliškėnais“), eidamas iš kaimo į kaimą, kam paskutinius batus nuavė, o kam ir laikrodėlį nusegė. Bet visa tai – niekis, palyginus su nekaltai pralietu krauju. Specialiai važiavau į Janionių k. apylinkes, apklausinėjau žmones, aiškinausi, kuo partizanams nusidėjo Adomas Malinauskas. Ką tokio baisaus padarė Gailiešių šeimyna, kad reikėjo sušaudyti dvi pagyvenusias moteris ir jauną merginą? Antano Kryčelės šeima, apkaltinta išlupusi iš tremtinių namų lubas – iššaudyta be gailesčio. Galiu išvardyti ir daugiau faktų...
![Pašepečio partizanai](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/1453d9b0-7108-11ed-8362-6dd452e267a7.jpg?noup&w=400)
Ne mes okupavome – mus okupavo, ne mes okupantui, o mums okupantas primetė žiauraus žaidimo taisykles, tačiau vis dėlto negalime paneigti fakto, kad pokario metais buvo pralietas ne tik kolaborantų, bet ir nekaltų tautiečių kraujas. Tai kol kas nagrinėjama tik nepublikuojamuose moksliniuose darbuose, tuo tarpu visuomenei bandoma įteigti, kad kraują liejo ne rezistentai, bet kažkokios saugumiečių inspiruotos smogikų grupės. Jausdamas atsakomybę, galiu teigti, kad ne mažiau kaip 90 proc. miškiniams priskiriamų aukų žuvo būtent nuo miškinių rankos. Vieną kartą reikėtų labai aiškiai įvardyti – kas ir už ką buvo sušaudytas: kurie buvo kolaborantai, o kurie – atsitiktinės arba nekaltos aukos. Reikia kalbėti ir apie tuos, kurie, nebūdami priešai ir kolaborantai, vis dėlto tapo pokario metų aukomis. Taip manau ne tik aš. Utenoje atidengiant paminklą Vytauto apygardos partizanams, monsinjoras A. Svarinskas pasakė, kad atėjo laikas prisiminti ir tuos, kurie, neturėdami blogų kėslų, žuvo nuo miškinių rankos.“
Atkurta Lietuvos valstybė jau skaičiuoja 25-uosius gyvavimo metus. Blokadų, krizių, pakilimų ir nuosmukių metu netekę bene ketvirtadalio tautiečių, vėl atsigręžiame į pokario istoriją ir akimis ieškome laisvės gynėjų kartos. Jų nebedaug ir jie – ne tie patys, kurie 1990 m. kvėpavo į nugarą išvedamiems SSRS tankams ar dar 2000 m. kupini gyvenimiško džiaugsmo Dubysos slėnyje traukė dainas. Šiandien, praėjus daugiau kaip 70 metų nuo Laisvės kovų pradžios, liko tik paskutinieji liudininkai.
![Černius Povilas-Garbanius](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/0f7b2880-7108-11ed-ad3c-b186d81eb19b.jpg?noup&w=400)
Visa tai būtų nereikšminga, tačiau priešo neįvertinimas iškreipia ir pačią partizaninio karo bei pokario laikmečio sampratą. Paviršutiniškas skirstymas į herojus ir niekšus, į protingus ir kvailius – paprastas tik tiems, kurie tuomet negyveno ir nežinojo, į kokį pragarą galėjo įvelti žmogų ne vietoj ir ne laiku pasakytas žodis ar pasirodymas netinkamu laiku negeroje vietoje. Anuometiniame okupantų saugume dirbo profesionalai, mokėję laužyti net nesulaužomus. Jų metodai leido visais atvejais gauti naudą iš voratinklin pagauto žmogelio, nes buvo sukurta ir veikė ištisa tikrinimo, pertikrinimo, užtvirtinimo ir informacijos išsunkimo sistema. Nebereikalingus nuteisdavo ar paleisdavo egzistuoti, nugyventi gyvenimą, o kitas taip ir iškeliaudavo Anapilin nesupratęs, kad buvo „tampomas už virvelės“.
Nuotraukose išliko uniformuotų, pasitempusių, gražių ir šaunių vyrų veidai... Bet ar šios dienos žmogus žavėtųsi neparadiniu partizano paveikslu?
Kažin ar jis žino, kad daugelis miško gyvenimą pradėjo apsirengę tuo, su kuo atėjo nuo plūgo ar iš šienapjūtės, kad ginklavosi ne šauniais automatais ir pistoletais (gerų ginklų prisirinko jau gerokai vėliau), bet nešiojosi rusiškas pusantro metro „kačergas“. Mažai liko to laiko vaizdų, nes 1945–1946 m. fotonuotraukos – retenybė, be to, vadai draudė fotografuotis.
Paskui dideli būriai sunyko: ką nušovė, kas registravosi, kas palindęs po kelmu ar šieno kūgyje slapstėsi ir nuo vienų, ir nuo kitų. Kai kurie, grįžę į namus ir neberadę išvežtos šeimos, raudojo prakeikdami ir mišką, ir pažadus bėrusias radijo stotis, o jiems atliepė prakeiksmai iš Sibiran dardančių vagonų. Kiek supriešinta brolių, seserų, kiek sugadinta gyvenimų, nes okupanto prilipdytas „bandito“ vardas plačiu ratu tepė pikčiau už degutą... Žmonos išsižadėdavo vyrų, seserys – brolių, vaikai – tėvų. Visko buvo, nes toks buvo tuometinis gyvenimas.
Žiemą – apsnigti, sustirę; pavasarį ir rudenį – permerkti lietaus, išsivolioję purve, gyvi puvę miške po žeme. Nekalbėsiu apie ligas, dantų, sąnarių skausmus, sužeidimų maudulį, paplėkusį maistą ir dvokiantį vandenį iš bunkerio šulinėlio. Lyg gyvendami poliarinę naktį, vyrai laukė pavasario, kad vėl įkvėptų ne prasmirdusio bunkerio, bet gaivaus miško oro ir žengtų juodu, neišduodančiu pėdsakų taku.
Vis dėlto vyrai rasdavo jėgų dirbti organizacinį darbą, nugriauti kalnus neįmanomomis nūdienos žmogui sąlygomis. Ne visi išlaikydavo, ne visiems pakako kantrybės ir takto. Ir pykdavosi, ir susimušdavo – kiekvienas kvadratinis centimetras duobės buvo išmatuotas. Tai gerai išmanė ir saugumiečiai, pagal bunkerio dydį apskaičiuodavę, kiek „banditų“ čia gyventa.
Valgyti norėjo ne tik jie patys, bet ir Sibiran išvežti tėvai, šeimos. Kiekvienas laiškelis, kiekviena žinutė į Sibirą ir iš jo ėjo aplinkiniais keliais, per patikimus žmones ir ne visi padėdavo tik už gerą žodį...
Pačiuose būriuose irgi pasitaikydavo ne tik „štukorių“, bet ir piktybiškų drausmės laužytojų – ateidavo skirtingo būdo žmonės. Vieni sugebėdavo prisitaikyti, kiti likdavo svetimi tarp savų ir kartais išliedavo susikaupusį pyktį pakišdami tuos, su kuriais dar prieš kelias dienas krimto tą pačią plutą.
![„Laisvės kovotojų prisiminimai" X dalis knygos viršelis](https://images.delfi.lt/media-api-image-cropper/v1/59c569f0-7b30-11ed-b50f-6fa38dc383a6.jpg?noup&w=400)
Reta kuri pamiškės kaimo mergina neskalbė miško vyrų baltinių, nekūreno pirties, retas vaikas, įsuptas į kailinius, nesargybavo lauke ar nestebėjo apylinkių per palėpės langą. Tai metas, kai net šunys žinojo kada loti, kada – ne.
Kas tai išgyveno – žino, todėl neskuba vertinti, smerkti, dėlioti pliusų ir minusų. Greitai teisia tie, kurie anuomet negyveno, o pokarį „žino“ tik iš tokių pat kaip jie „rašytojų“ kūrybos. Griebęs partizanų temą it karštą bulvę šiandienos jaunimas mušasi į krūtinę ir žada kovoti ir mirti už Lietuvą. Neabejoju jų nuoširdumu, bet žinau, kad tik vienetai sugebėtų išgyventi neišprotėję tokiomis sąlygomis, kokiomis metų metus gyveno mūsų partizanai.
Gerbkime juos ne pasitempusius fotografijai, bet pajuodusius bunkerių tvaike, nesiskutusius ir murzinus, nesentimentalius ir griežtus, suklydusius, pralaimėjusius ir netekusius vilties. Mylėkime juos vien už tai, kad klysdami, klupdami, gaudomi, išduoti ir mirdami jie išnešiotą Laisvės ilgesį perdavė ateities kartoms.
Teišlieka mūsų pokario istorija nebūtinai graži ir herojiška, tegul ji bus skausminga ir teisinga. Duobėta, kaip visos mūsų tautos istorijos kelias.